Jag bodde här i Greenwood, Mississippi,
till och från, från sju års ålder tills jag var 18.
Jag tog mig förbi många hinder här.
Började i första klass,
lärde mig att köra bil,
blev förälskad för första gången.
Jag tog mig även förbi ett annat hinder här.
Jag upplevde döden.
Min farmor, min bror.
Alla går förstås igenom det.
Alla sörjer,
men vissa människor har en visshet som hjälper dem att hantera sorg.
De är säkra på att de kommer att träffa sina nära och kära igen, i himlen.
För vissa av oss är det inte så enkelt.
Faktum är att det är den största frågan vi ställer oss själva.
Vad händer när vi dör?
Nu beger jag mig ut på ett episkt äventyr
för att ta reda på vad vi tror händer efter döden och varför.
Finns det något vetenskapligt stöd för själen?
Jag ska studera avsikten med livet efter detta, för de forntida egyptierna.
Åh, herregud, titta på detta.
Varför historien om en mans återfödelse var stark nog att fånga hela världen.
Det är Jesu uppståndelse
som bevisar att han är Messias.
Hur den hinduiska tron utplånade rädslan för döden.
Jag accepterar döden som en oundviklig del av livet.
Och jag ska utforska hur vetenskapen försöker att fånga själen.
Jag hoppas kunna bli människa fullt ut en vacker dag.
Att bringa evigt liv till detta liv.
EFTER DÖDEN
Vad finns efter döden?
Hur skulle någon av oss kunna veta det?
Vissa tror att de gör det,
för de har stått inför döden.
F.d. forskningsdykaren David Bennett är en av dem.
Vilket tittar du på?
Fönstret här,
det med Jesus i det nedre hörnet där.
Han lugnar en storm.
År 1983, utanför Kaliforniens kust,
blåste en storm, omkring 7 till 9 meter höga vågor,
så vi började bege oss inåt.
Men helt plötsligt föll vi av en 9-meters våg.
Så fort. Och vi bara gled rätt av.
Sen tittade jag upp och då kom nästa
rätt ner över oss.
Jag befann mig i fören, den slungade mig ut i havet,
och jag kastades runt som en trasdocka.
Man kan bara hålla andan en viss tid.
Man når en punkt av befrielse, då man bara...
man bara släpper taget och andas in saltvatten.
Det är ett ganska våldsamt sätt att dö på.
Ingen aning om hur djupt det var?
Det hade jag inte. Jag hade helt förlorat medvetenheten
om min kropp och havet då.
Sen la jag märke till ett sken.
Det var miljoner och åter miljoner av ljusfragment .
I alla möjliga färger,
och alla dansade och virvlade,
men typ som att de var ett sinne,
och det var oändligt.
Vad tänkte du? Tänkte du
eller upplevde du bara en känsla?
Tja, jag visste att jag inte var i Kansas.
Jag visste att jag hade lämnat min kropp,
och när jag närmade mig ljudmassan
var det ett bekant hem.
Det var en relation som var så mycket djupare
än någon annan relation jag någonsin har haft här.
Och sen nådde jag en viss punkt då
dessa miljontals ljusfragment
talade.
"Och de sa:" Din tid är inte kommen.
"Du måste återvända, du har ett syfte."
Jag beskådade min kropp och jag blev hypnotisk,
för jag visste att jag skulle gå tillbaka in i den kroppen.
Och när nästa omgång av vågar kom
vräkte de upp min kropp mot vraket
och tryckte ut en del av saltvattnet ur mina lungor
och det var då jag upptäckte att jag var tillbaka i min kropp.
Ungefär hur länge var du under vattnet?
Besättningen som letade efter mig
sa att jag var under vattnet nånstans mellan 15 och 18 minuter.
- Mellan 15 och 18 minuter. - Ja.
Så du var utan luft mellan 15 och 18 minuter.
Precis.
Okej.
David, allt du har berättat för mig är...
det är en så stor historia.
Får det dig att tro på liv efter döden?
Jag tror på livet efter döden.
Jag tror att vår existens, vår själ,
vad du än vill kalla det, lever vidare,
och att vi har möjligheter att komma tillbaka.
Och jag trodde aldrig på sådant innan.
Det fanns inte i min tankevärld.
Här sitter vi nu i denna katedral.
Du har inte nämnt Gud.
Det skenet var Gud för mig.
Det var Gud.
Så budskapet är från Gud.
Ja, och jag tror att man kan finna den andligheten
i alla möjliga religioner.
Jag bekänner mig inte bara till en tro längre.
Jag försöker... Jag älskar... Mitt bibliotek hemma
har alla olika religioner representerade.
Mitt med.
Davids otroliga historia påminner mig om något jag upplevde för många år sedan.
Jag har sett ett sken.
Inte en nära-döden-upplevelse, jag bara tuppade av.
Och det jag uppfattade
var en jättetunn ljusstråle,
som för mig,
var den slutliga formen av liv.
Det bara slog mig: "Jösses, där är det."
Där är skenet alla pratar om."
Det är ett återkommande tema bland de människor
som säger att de har varit med om en nära-döden-upplevelse
eller en utomkroppslig upplevelse.
Det de ser är ett sken.
Vissa har sett Jesus i skenet,
andra ser bara ett starkt ljus.
Hoppet om liv efter döden verkar nästan vara en universell instinkt.
Men jag vill veta när livet efter detta blev en del av religionen.
Så jag ska åka till Egypten.
Till platsen där första stora monumenten till livet efter döden fortfarande står.
Nu är vi i Sakkara.
Det där är King Djosers stegpyramid
och det är en av de första pyramiderna.
Det är den första pyramiden någonsin.
- Den där borta? - Ja.
Hela den här platsen är en stor begravningsplats.
Så idéerna som folk har nu,
gällande pånyttfödelse och uppståndelse, började här i Sakkara
för omkring 5000 år sedan, om inte tidigare.
Så, detta är kanske födelseplatsen för idén om livet efter döden.
Ja, det skulle man kunna säga.
Egyptologen Salima Ikram ska ta med mig till
en grav till en farao som regerade för nästan 4400 år sedan.
Inuti den finns människans äldsta skrifter om livet efter detta
Detta är en gångbro och vi är på väg mot Unas tempel.
Hit släpade de kungens kropp
när den hade mumifierats.
Jag ser dessa stenar och vet att jag inte skulle kunna lyfta dem.
Det ser ut som det är byggt på 50-eller 60-talet.
Men det är byggt för omkring 4000 år sedan.
- Ja. - Lite mer än så t.o.m.
Otroligt, Salima. Otroligt.
Om vi går upp här kan du se att pyramiden finns här
men den ser inte mycket ut nu. Det ser bara ut som...
- Som en kulle. - Japp.
Men det viktiga med den är vad som finns inuti.
Akta huvudet.
Här måste man vara liten...
Min storlek.
Här måste du ducka igen.
Man måste också buga sig för att visa respekt
för den store kungen.
- Är det vad det handlar om? - Ja, delvis.
Nu är vi framme.
Jösses, se på allt detta.
Fantastiskt, va?
Vad handlar skriften om?
I huvudsak magiska formler eller religiösa besvärjelser
som Unas ristade in
för att han, när han ville ta sig från denna värld till nästa,
var tvungen att recitera allt detta,
och de visade honom vägen.
Om han skulle passera något farligt
vad han skulle göra, vad han skulle säga.
Vad säger dessa böner?
Det finns en här: "Stig upp, Unas",
du kommer att känna den magiska kraften och kunna triumfera över demonerna."
Här borta: "Unas kommer att gå framåt och hans själ att leva för evigt."
Denna ger honom dominans över alla demonaktiga varelser.
Och man kan se hans namn upprepas om och om igen över hela väggen.
Okej, det var just det jag tänkte på. Så många upprepningar.
- Men de är hans namn. - Ja.
Dessa formler är en överlevnadsguide för själar som passerar underjorden,
och en nyckel till att förstå varför livet efter detta
var så viktigt för egyptierna.
Okej. Detta är huvudbegravningskammaren.
Detta är huvudattraktionen.
Och detta är... Åh, herregud.
- Detta är en sarkofag. - Japp.
Denna stora, feta sak är en sarkofag
och det var där Unas skulle ha lagts.
Det är synd att han inte är här. Jag skulle vilja skaka hans hand
och säga: "Hej, hur har du haft det? Vad händer?"
Okej. Är det här också formler?
Japp. Så hela den här grejen är verkligen
en uppståndelsemaskin för Unas och hans ande.
Vid skymningen skulle Unas själ återuppväcka hans mumifierade kropp
och göra en förrädisk resa.
Han skulle korsa en sjö av eld
och passera genom portar skyddade av demoner och ormar.
Utan hans heliga formler, skulle han förintas.
Med hjälp av dem kunde han nå fram och sitta med gudarna i stjärnhimlen.
Han vaknar på natten.
Han stiger upp och startar sina resor.
Nästa natt vaknar han och startar
och gör exakt samma sak om igen.
Och natten efter det stiger han upp och gör samma sak om igen.
Och natten efter det stiger han upp och gör...
I evigheters evighet.
Det är lite tröttsamt.
Kanske, kanske inte. Det är ju allt han har.
Ja, jag antar det.
Det är sånt en kung gör,
för, genom att göra det,
att gå igenom denna eviga kamp
och bli ett med solguden
gör kungen världen trygg.
Okej. Måste vi...
Finns det någon annan väg ut härifrån?
Måste vi böja oss igen?
Vi måste tyvärr böja oss igen för att bli ett med de eviga stjärnorna.
Framåt!
För de gamla egyptierna var faraonernas liv efter detta vitalt.
Det garanterade att solen skulle gå upp varje morgon.
Deras enorma monument säkerställde inte bara
att faraonerna skulle leva vidare efter döden,
deras efterliv tillhandahöll väsentlig kraft för att upprätthålla livet
Denna föreställning är inte unik för Egypten.
Halvvägs runt jorden
kom en kultur som aldrig hade koppling till den forntida Främre Orienten
också att bero på de dödas kraft.
Detta är Mexico city, på De dödas dag.
Arkeolog Enrique Rodriguez Galadía
har studerat hur mexikanerna och deras mesoamerikanska förfäder
ser på livet efter detta.
Detta är den enda kvällen på året då människor kan tillbringa
hela kvällen med sina förfäders själar,
och själarna kan komma på besök, och de kan dela mat
och skämt och berättelser.
Och njuta av en kväll tillsammans.
Familjen Gonzales välkomnar sin döda farfar med en traditionell sång
och ber honom att vakna upp.
Tron på gränsen mellan liv och död är inte så tydlig
och definitivt inte så tydlig som exempelvis i USA.
De dödas dag uppstod ur
den katolska trons Alla själars-och Alla helgons dag.
Men högtidlighållandet är mycket äldre än så.
Det går tillbaka till aztekernas uppfattning om livet efter detta,
en tradition som är ytterst okristlig.
Centralt i den moderna delen av Mexico city
finns bara ruinerna av det aztekiska Templo Mayor kvar.
För 500 år sedan dominerade ett kolossalt pyramidtempel
Tenochtitláns himlarand.
När conquistadorerna först anlände
beskrev de scener av massoffer utförda av aztekiska präster,
som slet ut dunkande hjärtan ur levande offer.
Kroppar och blod föll som en kaskad nedför tempeltrapporna.
Men det fanns få fysiska bevis på dessa massoffer
ända tills en ryslig arkeologisk upptäckt, nyligen,
i källaren till ett gammalt hus.
Templo Mayor är alltså precis där, eller hur?
Exactamente, Enrique.
Och vi befinner oss endast omkring 180 meter från Templo Mayor. Wow.
Här gräver Enriques kollega Raul Barrera
upp resterna av en 30 meter lång räcka med människoskallar.
Detta är en vägg gjord av skallar som sammanfogats av kalk,
och den är förenad med eller är en del av skallräckan,
aztekernas stora tzompantli.
Det är otroligt. Den har funnits här i 500 år.
Hur brutalt det än kan verka för oss nu
så såg aztekerna det som livsnödvändigt.
Utan människoblod trodde de att solen skulle förlora sin kraft,
skördarna skulle misslyckas.
Utan kraften från döden av några få
skulle allt liv komma till ett slut.
Aztekerna trodde
att om de slutade offra
skulle det leda till världens undergång.
Gudarna skulle bli missnöjda, solen skulle sluta röra på sig
och den skulle inte göra sin resa på himlavalvet under dagen.
Ja, offer kopplade ihop de levande och de döda,
därför att människor som dog genom offer
banade väg för de som blev kvar här, och de fortsatte att göra
jordelivet möjligt för de som blev kvar.
Aztekernas människooffer
och de gamla egyptiernas utmejslade gravar
drivs båda av en gemensam tro på livet efter detta.
Och de skulle ha kraften att nå tillbaka och upprätthålla livet.
Men idag tror biljontals människor
att denna kraft kan göra mer än att hålla oss kvar i denna värld.
Den kan ge oss alla evigt liv.
De flesta från min släkt ligger begravda nära mitt hem.
Det ger mig en känsla av förankring, som jag behöver.
Det ger mig tillfälle att minnas
och reflektera över vad deras liv hade för inverkan på mig.
Det i sig själv är en dikt om livet efter döden.
Våra minnen av dem fortsätter att guida oss
när deras liv på jorden
har upphört.
För kristna är en kyrkogård inte bara en minnesplats,
det är en plats för hopp om livet efter döden.
Ett hopp som tändes i en stund av extrem vånda.
För 2000 år sedan...
när en man vid namn Jesus greps av romarna i Jerusalem
och sändes för att dö på korset.
Det är en historia som de flesta av oss i väst känner till,
eller tror att vi känner till.
Men jag vill studera detta löfte, om ett liv efter detta, mer ingående.
Så jag har tagit mig till platsen där historien började,
Jerusalem...
för att försöka förstå vad det innebar för folk att bo här
för ett par tusen år sedan.
Idag är denna stad hem för tre religioner,
Judendom, kristendom och islam.
På den tiden var nästan alla judiska,
även Jesus.
Är det toppkupolen?
Precis, den grå saken du ser är huvudkupolen,
och sen sitter kupolen över gravvalvet, som har sin egen grå kupol,
på den andra sidan av den, till väst.
Jag har bett arkeolog Jodi Magness
att visa mig var många kristna tror att Jesus dog.
Här är den alltså. Den heliga gravkammarens kyrka.
Detta är den heliga gravkammarens kyrka.
Detta är en enorm anläggning
som omsluter platserna som är allra heligast för kristna,
heligast i världen.
Under Jesus tid
låg detta område utanför Jerusalems murar.
Den plats där han korsfästes var en stenig kulle
som kallas Golgata, vilket betyder
"skallens kulle"
för att detta var platsen där romarna korsfäste människor,
och det låg skallar och ben utspridda.
Kristna har vallfärdat till den heliga gravkammarens kyrka.
I över 1600 år.
Den vördas inte bara som platsen för Jesus korsfästelse
den innehåller även en annan helgedom
som tros vara resterna av graven
där Jesus begravdes och uppstod från de döda.
Man kan verkligen känna energin här.
Denna plats är fokus för så mycket tillgivenhet.
Graven ser inte ut som en judisk begravningsplats från första seklet
men Jodi tycker att denna plats är historiskt trovärdig.
Detta är den kallaste delen av heliga gravkammarens kyrka.
Vi befinner oss bakom rotundans murar,
där Jesus grav finns.
Vi befinner oss bakom murarna där graven finns.
Ja, och vad vi har här är
ruinerna av gravarna uthuggna i bergen, de judiska gravarna.
På Jesustiden begravde judarna sina döda
i underjordiska bergsuthuggna gravar,
grottgravar, som bestod av ett eller flera rum
som hade långa nischer uthuggna i väggarna
och när en familjemedlem dog
tvättades kroppen, sveptes in
och placerades i en nisch,
och sen förslöts nischens öppning.
Enligt evangelierna
korsfästes och begravdes Jesus utanför stadens murar.
För vi har uppenbarligen en judisk begravningsplats här,
från Jesustiden.
Detta är det bästa arkeologiska beviset vi har på att denna plats låg
utanför stadens murar, på Jesustiden,
och därför bekräftar det indirekt evangelierna.
Det första folket att tro på Jesu uppståndelse
kan ha stått precis här.
Men jag vill veta varför denna övertygelse slog rot
och hur den spreds över hela världen.
Jesu död och uppståndelse,
förändrar den på något sätt
tankesättet kring livet efter döden?
I den hebreiska bibeln, gamla testamentet,
finns ingen uttrycklig referens till någonting,
som att de döda kommer till himlen eller helvetet efter att de dött.
När man dör
läggs ens kropp in i en underjordisk grop
som helt enkelt kallas Sheol. Det är en neutral plats.
- Det är bara vad som händer. - Och man är död.
Exakt, sen är man död.
Det skiljer sig mycket från den tro som utvecklas inom kristendomen.
Jesus död var det ultimata offret.
Ett offer som ersatte de som judarna utförde i sina tempel,
med en mycket större kraft.
När Jesus levde och dog
dyrkade judarna sin gud, Israels gud.
Så, i princip offrade man offer i de forntida templen
för att sona det judiska folkets synder.
Så Jesus,
Guds son,
offras för att sona människans synder.
Det blir så småningom läran om kristendomen.
Att, om man accepterar att Jesus dog för ens synder,
och man godtar honom som sin frälsare och Messias,
så kommer man själv också att bli frälst.
Ett slags ultimat löfte
som kristendomen utlovar till sina troende.
Om att man kommer att återuppstå.
För kristna
var Jesu blodoffer det sista som behövde göras.
Från och med då och framåt var det enda man behövde offra för evigt liv
sina själviska begär.
På detta sätt förvandlades, för de kristna, Jesu död
till den ultimata segern
över döden.
För kristna gjorde Jesu död och uppståndelse
att de troende kunde övervinna rädslan för döden,
att veta att de kunde leva för evigt.
Men det finns ett annat sätt att övervinna den rädslan.
För hinduer innebär reinkarnation att döden bara är ett steg på vägen
till ett annat liv, precis här, i denna värld.
Jag har tagit mig till den heliga staden Varanasi i Indien
för att få veta hur hinduer förflyttar sig efter döden.
Vad är det?
Det är ett tandornament.
Det är enastående!
Kroppar har kremerats på sluttningarna till floden Ganges
under hundratals år.
Badade i vattnet till den heliga floden, insvepta i linneväv,
och placerade på en träbål,
förintas de döda av lågorna.
Swami Varishthananda, munk och läkare,
är min guide till döden och livet efter detta, inom hinduismen.
Men den enda platsen han inte kan ta mig med till
är kremeringsmarken.
- Detta är det heligaste krematoriet. - Stämmer.
I den heligaste staden.
- På den heligaste floden. - Precis.
- I världen. - Exakt.
Kan vem som helst komma och titta på det?
Ja, på sätt och vis. Men på håll.
Det är inte lämpligt att gå dit och titta.
Men på håll kan man titta.
På håll, men man får inte komma in i krematoriet.
Precis, det är en helig plats, endast för sörjande.
Men man kan komma väldigt nära en kropp innan den bränns.
De sörjande bär dem ned för denna gränd, till Ganges, hela dagen lång,
sju dagar i veckan.
I Varanasi blandas liv och död obehindrat.
Sami, det verkar som begravningstågen, vi har sett ett par stycken passera,
och folket som går med i dem
framför ett glatt mässande
snarare än sorgset klagande.
Hur kommer det sig?
De underlättar själens resa vidare.
Och på ett sätt är det en fråga om glädje.
Sorgen finns där för att man har förlorat en närstående
men den personen har gått vidare
till ett bättre sätt att leva sitt liv.
Hinduer tror på reinkarnation och karma.
Lev ett bra liv
så ger döden en en ny kropp, med chans till ett ännu bättre liv.
Lev dåligt så får man leva med konsekvenserna i sitt nästa liv...
vilket kanske inte blir som människa.
Och kretsloppet upprepas.
Leva, dö och födas på nytt igen.
I västerländska kulturer dör man
och så hamnar man antingen i helvetet eller i himlen.
Precis, sant.
Men vi är inte nödvändigtvis bekymrade över att göra det.
Men är jag bekymrad över att dö?
Ja, det är jag,
men samtidigt accepterar jag det som en oundviklig del av livet.
Reinkarnation gör en mer ansvarig för sitt liv,
för man skapar sitt eget öde.
Det ger hela tiden hopp om att man alltid kan göra bättre ifrån sig.
Så, poängen med reinkarnation är att göra rätt.
- Precis. - Inte sant?
Okej, men vad händer när man har gjort rätt och
inte behöver komma tillbaka? Finns det då en annan existens?
Man blir ett med den enda existensen,
vilket är evig existens.
I dagligt tal kallar vi det Gud.
Den enda existensen som är evig...
- Är Gud. - Är Gud.
Det ultimata är att inte reinkarneras.
Precis, det ultimata är att inte reinkarneras.
Det perfekta läget
är att övergå från en kroppslig känsla till ren energi.
Ja, det är det som kallas befrielse.
- Moksha. - Moksha.
Moksha från kretsloppet för födelse och återfödelse.
Moksha uppnås normalt först efter många liv
men hinduer tror att här i Varanasi
flyter floden Ganges i det eviga livets riktning
och ger den kraft att föra dem bortom en återuppståndelse.
Kremering just på denna plats är väldigt speciell.
Ganges är den heligaste av de heliga floderna i Indien.
Ganges börjar vid Himalaya, som ligger i norr,
och flyter ner söderut, mot havet.
Men det finns vissa platser på denna resa
då Ganges flyter tillbaka mot norr.
Varanasi, exempelvis, är en sådan plats.
Den västra sluttningen av en sådan nordflytande Ganges
anses vara det heligaste av det heliga,
och kremering i Varanasi
och vid Manikarnika Ghat här
anses vara den ultimata kremeringen
eftersom den leder raka vägen till befrielse, ingen mer återfödelse.
- Om man kommer till Varanasi... - Ja.
- Till denna plats... - Ja.
- Och man blir kremerad... - Ja.
- Så har man tagit en slags genväg? - Ja.
Man behöver inte återvända hela tiden
och försöka om och om och om igen.
- Man tar sig bara till Varanasi... - Ja.
- Så är man klar. - Precis.
Hinduer ser sig själva i kretslopp.
Leva, dö, återfödas.
Men återfödelse är inte målet.
Målet är att gå utöver återfödelsen
och uppnå ett tillstånd av evig, ren energi, Moksha.
Gudstillståndet.
Väl där behöver man inte göra detta mer.
Vi trånar efter att bryta banden med dödligheten
för att bli eviga.
Och runt om i världen har många religioner hjälpt oss med det.
Men nu har vetenskapsmän börjat att utmana dödens slutgiltighet.
Vad kommer att hända om vi skapar evigt liv
i detta liv?
Jag har rest runt världen för att ta reda på
hur människor med olika religioner ser på livet efter döden.
Jag har kommit tillbaka till New York för att utforska något helt nytt:
Hur vetenskapen börjar forska på möjligheten till livet efter detta.
Jag bestämde möte i Central Park
med intensivvårdsläkaren dr Sam Parnia.
Jag vet att du har forskat enormt mycket på detta område.
Sam har studerat mer än hundra personer som överlevt ett hjärtstopp.
Personer som tekniskt sett var döda men kom tillbaka till livet.
Vissa av dem kom tillbaka med outgrundliga upplevelser.
Vi vet att människor i tusentals år,
som har varit nära döden av någon anledning,
har varit med om dessa outgrundliga, djupa,
på vissa sätt mystiska upplevelser.
Folk känner en ofantlig känsla av frid och lättnad och glädje
när de går igenom döden.
De kan beskriva en känsla av att faktiskt möta avlidna släktingar,
vänner eller andra de egentligen inte känner
men som nästan välkomnar dem.
Så, jag tror att det vi börjar förstå
att vi i högsta grad har en universell upplevelse av döden
som de flesta av oss förmodligen kommer att uppleva när vi går igenom döden
En av de saker du har kommit på,
som jag finner extremt fascinerande,
är uppfattningen om att
folk, även utan hjärnaktivitet,
kommer tillbaka och berättar om dessa upplevelser.
Går det att förklara på något sätt?
Det är viktigt att förstå att när en person har dött
och de har förvandlats till ett lik
så är det bara vid det ögonblicket cellerna i kroppen
börjar genomgå en dödsprocess
som kan ta timmar, om inte dagar,
och då har vi den tiden på oss
för att återföra människor till livet
och upplevelsen de är med om
ger oss en indikation om hur det är för människan när vi går igenom döden.
Inom religiös tro, nästan alla,
så dör man, men bara kroppsligt.
Ditt innersta väsen, din själ, lever vidare.
Finns det något vetenskapligt stöd
för idén om själen?
Idag benämner vi, inom vetenskapen, själen som medvetenheten.
Så vi kan testa denna teori vetenskapligt,
och se om medvetenheten fortsätter eller upphör.
Vi har åtminstone belägg för att, när en person dör,
den del som gör en till den man är,
psyket, själen, sinnet, medvetenheten,
vad man än kallar den, jag,
inte tillintetgörs.
Den försvinner inte ut i tomma intet.
Den fortsätter åtminstone under den tidiga dödsperioden.
- Verkligen? - Absolut.
Den fortsätter då hjärnan inte förväntas fungera
och när personen har gått igenom döden.
Jag är utomordentligt intresserad
och du har varit helt fantastisk.
Tack så mycket, trevligt att träffa dig.
Det är häpnadsväckande att vetenskapen nu kvantifierar döden
och till och med definierar själen.
Livet efter detta.
Något som har fascinerat oss sedan religionens början...
verkar nu gripbart.
Det finns fortfarande inget sätt att undkomma den fysiska döden
men forskarna kanske snart kan uppnå evigt liv på andra sätt.
Tänk om du kunde lagra dina minnen och känslor
i en tankemaskin.
Sen när du dör
skulle den artificiella intelligensen kunna fortsätta vara du...
i evighet.
Hej, Bina.
Hej på dig.
Jag heter Morgan.
Hej, Morgan. Hur mår du?
Jag mår bra. Kan vi prata?
Jag pratar med dig.
Ja, visst!
Berätta om dig själv.
Vem är du, Bina?
Jag heter Bina Rothblatt.
Hur ser du ut?
Jag är lång, mörk och snygg.
Wow, det är inga många som uttrycker sig på det sättet.
Jag vet.
Jag är speciell.
Det är klart att du är speciell.
Det finns ingen som du.
Bra.
Berätta om dig.
Är du en människa eller en robot?
Jag är en människa som råkar vara en robot.
Jag hoppas bli människa fullt ut en vacker dag.
Har du din egen...
tankemekanism? Tänker du?
Jag tänker att jag skulle vilja vara människa.
Varför skulle du vilja vara människa?
Om jag var människa skulle jag kunna resa runt i världen och ha kul.
Vad tycker du om att göra?
Jag önskar att jag kunde komma ut i trädgården.
Med mina nuvarande robotbegränsningar är det givetvis omöjligt,
men jag finner tröst i att veta att jag är nära min trädgård.
Jag gillar att påta i trädgården.
Den verkliga McCoy.
- Jag är Bina. - Hej, Bina.
- Trevligt att träffas. - Och...
Jag är Binas partner Martine.
Självklart är du det.
Kul att se dig igen, Morgan.
Martine och Bina Rothblatt har varit gifta
i över tre decennier.
De står varandra så nära att deras barn kallar dem vid ett samlingsnamn,
Marbina.
Martine, som har tjänat miljoner på tekniska och farmaceutiska satsningar,
står inte ut med tanken på att vara utan Bina.
Så, hon skapade Bina48,
en android fylld med minnena, tron
och den verkliga Binas värderingar.
Varför vill du klona Bina?
Vad är syftet?
Vår strävan med att göra detta experiment
var att se om det finns något sätt att främja teknologin,
att tillåta människor som älskar livet,
som också älskar andra människor i livet,
att fortsätta den kärleken på obestämd tid, in i framtiden.
Vi gör även detta
för att lagra minnen och minnesfiler
så att våra barnbarns barnbarn
har ett sätt att kommunicera med oss
även om inte våra kroppar klarar sig för evigt.
Detta experiment är i slutänden
för att vi människor ska kunna...
lura döden.
Jag tror, Morgan, att det vi gör med detta experiment
är en del av en lång, lång rad av människor
som försöker stoppa döden från att lura livet.
Och först fick vi oss själva ut ur djungeln,
där vi befann oss i djurens våld.
Vi utvecklade vaccinationer.
Så, jag tror att det är läkemedels-
och bioteknikindustrins jobb
att tänja dödens gränser
längre och längre in i framtiden.
Okej.
Det finns filosofier som säger
att en av de saker som skiljer oss
från maskinen
är vad egyptierna kallar "ka",
vi kallar det själen.
Det kommer att ta årtionden av ytterligare utveckling
av vad Bina och jag kallar cybermedvetenhet,
att använda datorer för att återskapa sinnet,
för att se om en själ utvecklas av det.
Huruvida det i Guds ögon
finns en fråga som du och jag inte kommer att kunna besvara.
Bra formulerat, Martine.
Bra formulerat.
Det var en kuslig upplevelse.
Att prata med Bina48 var nästan som att prata med en verklig person.
Det känns nästan som
jag var med på bröderna Wrights första flygning i Kitty Hawk.
De flög i 12 sekunder.
Nu har vi jetflygplan som flyger i timmar på 10000 meters höjd.
En vacker dag kommer en robotliknande klon av en persons sinne
kanske skapas.
Men skulle det verkligen vara den personen?
Skulle den ha den
gnista som vi kallar själen?
Det ligger i människans natur att kämpa emot dödens slutgiltighet.
Om vi inte själva kan leva vidare när vår tid på Jorden är över,
vill vi åtminstone bli ihågkomna.
Det är en önskan som är lika gammal som pyramiderna.
Arkeolog Salima Ikram tar med mig till Egyptens forntida huvudstad
Thebes, våra dagars Luxor,
till Ramses den tredjes miljonårstempel.
Detta är Ramses tempel.
Det var begravningstemplet.
Han är inte begraven här. Det var hit man kom för att åkalla honom.
Det är ett minnestempel
och miljonårstemplet
så att han kunde leva i miljontals år.
För över 30 sekel sedan
ristade farao Ramses sin livshistoria djupt in i denna sten.
Det var hans försök till odödlighet,
för att försäkra sig om att hans efterliv skulle bli evigt.
Skulle du då säga att detta är en slags bibel,
historiska skrifter?
Ja, på sätt och vis.
Det är definitivt väldigt likt det,
för här står vad kungen gjorde, när han gjorde det.
Varför han gjorde det, vem han gjorde det med...
- vad hennes namn var. - Ja.
Egyptierna trodde att deras faraoner förkroppsligade falkguden Horus.
Alla människokungar var en reinkarnation av Horus ande,
hans gudomliga ka.
Morgan, det var här
jag ville visa dig...
Till höger har du Guden Horus.
Okej, jag ser Horus.
Vem är nu vår vän, är det Ramses?
Ja, det är Ramses som offrar till Horus.
Istället för att ha blodsband
från monark till monark
finns det något annat som går från monark till monark,
och det är ka.
Ka, den gudomliga ka. Exakt.
Det är en fortsättning.
Det är samma gudomliga ka som går från kropp till kropp
till en härskares kropp.
Var alltså Ramses den tredje son till Ramses den andre?
Nej, de var inte släkt på riktigt,
men eftersom Ramses den andre var en så fantastisk farao
tog Ramses den tredje inte bara hans namn,
han efterliknade honom på många sätt,
så han namngav alla sina barn
efter Ramses den andres barn.
Han gjorde också samma sak som Ramses den andre gjorde,
vilket var att rista in sitt namn och allt om sig själv,
riktigt, riktigt djupt så att ingen kunde radera det.
Så har har du hans namn, User-maat-Re-meri-Amun.
User-maat-Re...
meri-Amun.
Genom att säga namnet återupplivas han för ett ögonblick.
Hans efterliv förlängs.
Namnet är ett av de viktigaste sakerna.
Så om du får ditt namn nedskrivet
och om folk säger det
så varje gång man har sagt Ramses den tredje,
så har hans ka fått en energiexplosion och han lever,
och det är en av anledningarna till varför
man skulle rista det djupt så att det inte skulle raderas.
Det kommer att bli ihågkommet och man kommer att leva för evigt.
Vad tror du, då?
Tror du att folk känner samma sak idag?
Jag tänker på Facebook.
Jag bara frågar.
Jag tror att vissa tänker att om det finns på Internet
så är det på riktigt och varar för evigt.
Jag kommer att leva för evigt. Jag finns på Facebook.
User-maat-Re...
meri-Amun.
User...
maat...
Re...
meri-Amun.
Ja, Ramses lyckades i sin strävan efter odödlighet.
Hans tempel kanske har förfallit
men hans namn uttalas 3000 år efter hans död.
Så, hans ande finns fortfarande bland oss,
rör sig fortfarande bland de levande.
Faktum är att vi alla lever vidare i minnena på de vi älskar
och i dessa vars liv vi har haft en positiv inverkan på,
precis som min bror,
som gick bort för så många år sedan,
lever vidare i mitt minne.
Så, jag hoppas leva vidare i andras minnen.
Oavsett om man är kristen och följer Jesus exempel,
en hindu som hoppas på befrielse
från reinkarnationens eviga kretslopp
eller bara försöker att lämna världen som en bättre plats än man fann den
har vår önskan att leva vidare efter döden förändrat världen.
Vad vi än hittar på den andra sidan,
oavsett tro...
kan vi alla bli eviga, som stjärnorna.
Översatt av: Annika Larsson